Jeg heter Earl.
Hei, Mr og Mrs Abernathy.
Jeg håper pensjonisttrailerparken blir som forventet.
Ja. Golden Endings skal være nydelig.
Det sies at det bor en kanin der.
Vi hadde ikke sett Mrs Abernathy på seks måneder.
Jeg trodde hun var død allerede, så jeg ble glad for at hun levde.
- De vil dø snart. - Men i nærheten av en kanin.
Jeg var også glad for at hun dro, for da fikk jeg ta nummer 52 på lista.
"Grave opp og levere tilbake den nedgravde skatten."
Det begynte da jeg og Joy var gift. Noen familier spiller Scrabble.
Men vi kunne ikke stave, så vi stjal.
Hvis vi stjeler nok, kan jeg få motorsykkel.
- Nei. - Jo.
Du får ikke motorsykkel. Du brakk kravebenet på ungenes lekebil.
Ingen sier hvordan jeg kom meg en kilometer ned motorveien på den.
De snakker bare om kravebenet.
Vi var lei av å rane jernvarebutikken og pappas hus,
så vi valgte et nytt sted. Biblioteket.
Kom igjen. La oss stjele.
- Kan jeg holde vakt? - Hvorfor?
Jeg kan ikke berøre bøker. Du vet hvor redd jeg er for å skjære meg på papiret.
Når jeg begynner å grine, gjør Joy narr av meg.
Som hun gjør fordi jeg ikke kan knipse.
- Kommer dere? - Randy skal holde vakt.
Supert. Hvis du ser noen, bare knips.
Nei da, men du må plystre.
Søren.
I Camden County var biblioteket også museet,
så man kunne lære ting der, og ikke bare lese bøker.
Jeg lærte at Camdens offisielle fugl var påfuglen.
Og siden den ikke var montert, tok jeg den.
Randy, påfugl.
Fader røske.
- Se her. - Fine gafler og skjeer.
Denne har hull i seg. Bare frokostblanding, ikke melk.
Vent! Nå som vi har fint sølvtøy, vil jeg at vi skal spise som siviliserte.
- Hold hender. - Skal vi danse?
Nei, dummen. Vi skal be matbønn.
Earl, kom med velsignelsen.
Herre, takk for at du lar oss stjele så fint sølvtøy.
Vi lover å ta godt vare på det mens vi spiser alle skapningene dine.
Amen.
Se. Biblioteket er på TV.
De knakk av nebbet på Zucker, påfuglen vår.
Og de stjal sølvtøyet som tilhørte Philip C Graber.
Han var vår berømte borgerkrigsgeneral.
Sølvtøyet er verdt 2000 dollar...
- Vi er rike! ...og er tydelig merket med en C.
- Politiet er underrettet. - C for "sølvtøy". Det er smart.
Vi ba Jasper selge sølvtøyet, men han hadde også sett dama på TV:
For risikabelt. Jeg kan ikke gi det til sølvfyren, for han ble tatt da han smeltet en menora.
De sa det var hats kriminalitet, men han hatet bare å være fattig.
Siden sølvtøyet var for risikabelt for Jasper, var planen å sitte på det en stund.
Randy gravde hullet for stort for han trodde vi begravde Jasper.
Neste dag vurderte jeg å kjøpe motorsykkel.
Hvis de feite tvillingene fra rekordboka hadde en, hvorfor ikke jeg?
Så jeg kom på en plan.
Jeg må bæsje.
Jeg skrev et løsepengebrev til biblioteket og ba om 2000 dollar, ellers drepte jeg sølvtøyet.
For at de skulle tro jeg var helt gal,
skar jeg ut en brystvorte fra et pornoblad og brukte den som punktum.
- Earl, du har vært der i 20 minutter. - Jeg vet det.
Jeg trodde jeg var ferdig, og så runde to. Jeg er like overrasket.
- Bare slå på vifta. - OK.
Jeg tenkte at brevet ville fungere bedre hvis jeg beviste at jeg hadde gisselet.
Heldigvis hadde jeg stjålet et kamera uka før.
Jeg tok bilde av gisselet, og et av gresshopper som paret seg,
og så gravde jeg ned sølvtøyet igjen.
Det var en uskreven regel i trailerparken.
Hvis du ser noen begrave noe om natta, stiller man ingen spørsmål.
Det var rart Joy ikke trodde jeg pønsket på noe,
for jeg er elendig til å lyve.
- Hvorfor er du så skitten? - Hest.
Hva?
Jeg red en hest. Hester er skitne. Jeg ble skitten mens jeg red.
- Hva er problemet? - Du kan ri på sofaen, gris.
Jeg var glad for at Joy sparket meg ut.
Hadde jeg blitt der, ville sølvtøyet blitt nevnt,
og det var det siste jeg ville snakke om.
Earl, jeg vet hva vi kan gjøre med de fine gaflene.
- La meg gjette, Randy. En gaffelrobot? - Vet du hvordan man lager en?
Jeg låser døren. Ikke snik deg inn og ta på meg med de skitne hendene dine.
Kvinner. De er bråkete, ikke sant, Earl?
- Men de gaflene... - Nok om gaflene. Jeg trenger luft.
Jeg leverte løsepengebrevet den kvelden, og Dotty fant det neste dag.
Det skremte vannet av henne, noe som ikke var vanskelig i hennes alder.
Jeg måtte bare vente på at Dotty skulle levere.
Jeg ba henne legge 2000 i en Chubby's Barbecue-pose,
og legge den i søppelbøtta utenfor togstasjonen.
Det var nære på da Joy kjørte forbi,
men røykhosten var bedre enn en kubjelle rundt halsen hennes.
Dotty var presis, som gamle folk og bibliotekarer ofte er.
Heldigvis for meg var hun begge deler.
Jeg var smart nok til å ikke hente pengene straks,
i tilfelle noen kikket.
Jeg glemte å spørre Randy om hvorfor han skygget fyren med de trange buksene.
Da besluttet jeg å glemme hele greia.
Og slapp av, den hjemløse er på lista.
Spesielt siden jeg har sett ham i byen, og han er fortsatt blå.
Retrospektivt, ser jeg at karma ikke kan ha likt det,
for den prøvde å drepe meg med en eksploderende busk.
Joys naboer hadde flyttet, så jeg kunne grave opp sølvtøyet og levere det.
Det var bare ett problem.
Jeg kunne sverget på at vi begravde sølvtøyet her.
Det var en grunn til at Earl ikke fant sølvtøyet, og jeg visste hva det var.
Du vet den typen fyr som liker å være med broren sin,
og berøre ting med tunga? Det er meg.
Jeg er også den typen fyr som liker å være med broren sin.
Jeg sa det. Jeg har også rekorden i Camden County for å stirre på sola.
Jeg heter Randy.
Jeg sverger på at vi begravde det her.
Kanskje noen fra Kina fant det i andre enden.
Kanskje jeg tok noen meter feil.
Hvordan visste jeg at Earl ikke ville finne sølvtøyet? Fordi jeg tok det.
Du får ikke motorsykkel. Du brakk kravebenet på lekebilen.
Jeg likte ikke at Joy ikke lot Earl kjøpe motorsykkel, for jeg ville sitte i sidevogna.
Jeg likte mindre at Earl og Joy kranglet, fordi når de krangler, får jeg alltid mageknip.
Etter vi stjal sølvtøy fra biblioteket, ble alle glade igjen.
Randy, påfugl.
Ikke noe er bedre enn at alle er glade.
Bortsett fra da jeg stirret på en skje,
og en liten opp ned-Randy med sinnssyk panne stirret tilbake.
Det varte ikke. Sølvtøyet var for berømt til å selge.
Vi ville fått samme problem hvis vi stjal den Webster-gutten fra Diff'rent Strokes.
Vi gikk fra å komme overens til at ingen snakket,
og det var da magen min begynte å gjøre vondt igjen.
Jeg må bæsje.
Earl også. Hver gang jeg var alene med Joy, ble jeg nervøs.
Og når jeg blir nervøs...
Jeg må tisse.
Da jeg kom meg unna Joy, møtte jeg Darnell for det jeg kaller "idé-tid".
- Nerf-fortau. - Det er det jeg sier.
- Det er mannen jeg fortalte deg om. - Stjal han sølvtøyet?
- Han er ikke hjernen bak. - Han er muskelkraften.
Han er mer ræva.
Hvis jeg bare hadde 2000, kunne jeg forvandle dem til 20000 over natten?
Jeg skal se om jeg finner en ny investor.
Hei. Du har kanskje hørt meg snakke til forretningskontakten min i Russland.
Er du interessert i å forvandle 2000 til 20000 dollar?
Ja. Men jeg har ikke 2000 dollar.
Har du noe som er verdt det?
- Nei. - Er du sikker?
Kanskje bestikk?
- Hva er bestikk? - Sølvtøy. Verdifullt.
Gafler og kniver. Jeg blåser i om det er stjålet.
Vi planla å møtes senere.
Jeg ville si til Earl at han hørtes ut som Count Chocula og så ut som Franken Berry.
Men det viktige var at han skulle gjøre oss rike.
Jeg prøvde å snakke med Earl, men han var opptatt med Joys babling. Hør på henne.
Kvinnfolk. De er bråkete, ikke sant? Angående gaflene...
Nok om gaflene. Jeg trenger luft.
Jeg visste noe var galt med Earl, for det var luft her inne også.
Han dro fordi han var sint, og det var Joy også.
Hvis jeg skulle få mageknipet til å gå vekk, måtte jeg selge de dyre gaflene selv.
Senere den kvelden snek jeg meg ut.
Jeg gravde opp sølvtøyet så forretnings- mannen kunne sende det til Russland.
Jeg lurte på hvem han solgte sølvtøyet sitt til.
Har du det?
Dette er bra. Jeg trodde ikke du kom. Jeg drar utenbys snart.
- Hvordan skal jeg få pengene mine da? - Å, ja.
I morgen møter du min kollega på togstasjonen.
Hvordan gjenkjenner jeg ham?
Bare spør om personen som har "sakene".
Neste morgen dro jeg på togstasjonen for å få pengene.
Har du sakene?
- Har du sakene? - Forsvinn.
Jeg gjør bare som det sto i brevet, selv om rettskrivingen var grusom.
- Har du mynter? - Beklager.
Jeg så en dame kaste en Chubbys-pose som så ganske full ut.
Takk, kamerat.
- Har du sakene? - Hva behager?
Hvis du har sakene, vil jeg ha dem. Kan du gi dem til meg?
- Du har sakene, ikke sant? - Jeg har sakene, vettu.
- Supert. Hvor skal vi gjøre det? - Det er et lite lysthus der borte.
Kom igjen.
Sakene han hadde var det samme jeg hadde, så jeg stakk som faen.
Poenget er at jeg ikke fikk pengene, så jeg visste at Earl ikke ville finne sølvtøyet.
Det er ikke her. Jeg er sikker på at vi begravde sølvtøyet ti skritt fra treet.
Vi drakk den kvelden. Prøvde du ti fylleskritt?
Jeg skal prøve.
Når han finner esken, vil han ikke like innholdet.
Idiot.
Du vet den type dame som kunne blitt den nye Faith Hill,
men som oppdaget ferskendaiquiri,
satte inn pessaret feil og endte opp i trailerhelvetet med to unger,
men som likevel er deilig - med en rumpe som en springmadrass -
fordi man må jo ta vare på seg selv. Uansett, det er meg.
Jeg heter Joy.
Det var to grunner til at Earl ikke ville finne det.
Én, han var drita. Og to, jeg kom først.
Vi stjal noe sølvtøy, men det kunne ikke omsettes,
så vi ble enige om å la det ligge i jorda et par år.
- Jeg må bæsje. - Men folk begynte å oppføre seg rart.
Earl leser aldri på do. Han får kakerlakkene til å kappe.
Og Randy oppførte seg rarere. Skyldig, men prøvde å skjule det,
som grimasen OJ skar da han tok på seg hansken.
Jeg må tisse.
De to kjøtthuene pønsket på noe bak min rygg, og jeg likte det ikke.
Jeg låser døren. Ikke snik inn og ta på meg med de skitne hendene dine.
Jeg skulle stjele det stjålne sølvtøyet før de stjal det fra meg.
Jeg erstattet det med noe dritt hjemmefra.
Så hvis de to kjøtthuene prøvde å selge det bak min rygg, var de kjørt.
Idiot.
Siden jeg ikke kunne selge det, besluttet jeg å smelte det.
Å gjøre sølv til sølvtøy var det vanskelige, tenkte jeg,
så å gjøre sølvtøy til sølv jeg kunne selge, måtte være ganske lett.
Men jeg tok feil.
Kan du ikke ta det?
Denne byen er full av borgerkrigsskuespillere som prøver å finne dette,
og de fra Sørstatene ville elske å finne det hos meg.
Jeg ble opprørt over at Jasper ikke kunne kjøpe sølvtøyet,
men jeg klarer ikke å være opprørt lenge når jenta mi Faith er på radioen.
Så jeg ble tvunget til å grave ned sølvtøyet igjen,
men et annet sted, hvor Earl og Randy ikke ville finne det.
Det var et spesielt sted, for det var der jeg sto da Earl jr. Ble unnfanget.
Jeg gleder meg til å se ansiktene deres når de graver opp esken og ser hva som er inni.
Hva er morsomt? Hengte den gamle dama trusene på klessnora igjen?
Vi burde ta dem på oss, og ta julekort bilde.
Earl tror han vil finne sølvtøy.
Men jeg stjal det fra ham, og gjemte det under den store steinen.
- Ja? - Jeg prøvde å smelte det,
så det ser svart og ekkelt ut, men under er det purt sølv.
Det er sikkerhetsnettet mitt. Det er bra det er der
hvis jeg må rømme til Mexico, eller hvis jeg ser et par sko jeg liker.
Jeg turte ikke å fortelle Joy at sølvet ikke var der hun trodde.
Du vet den typen som gikk ut av college som 14-åring, er virtuos-cellist,
og kan identifisere 254 ostetyper i en blindtest,
men ikke kan avsløre det fordi han blir vitnebeskyttet? Det er meg.
Ikke si det til noen. Jeg heter... Vel, kall meg Krabbemann.
Da Mr Fish døde, ville jeg begrave ham et sted han likte.
Det var et spesielt sted jeg tok med Joy på vår første date.
Beklager at jeg trodde paprikaen var fiskemat. Det kan ikke ha vært en lett død.
Men hvis det er en trøst, tok jeg fiskemat på egget. Men jeg ble ikke drept.
Unnskyld.
Det så ut som det var fra en gammel sivilisasjon, kanskje paleolittisk,
selv om det ble slått med en sylindrisk gjenstand som ikke fantes før bronsealderen.
Så jeg tok det til museet.
- Tenkte jeg skulle vise deg det. - Det er nok bare søppel.
Men vi har plass i monteren.
Earl var ikke den eneste som ikke ville finne sølvet. Ikke Joy heller.
Det er straffen for å prøve å kødde med meg.
Jeg ville ikke si det til henne. Jeg ville aldri sagt det høyt, men...
Den kjerringa er gal.
Jeg vet ikke hva som skjedde, men det er ikke her.
Jeg fikk dårlig samvittighet. Hva kunne Earl gjøre med lista nå?
Det var bare én ting jeg kunne gjøre.
Jeg vil gjerne donere noe.
Vi selger ikke rev her. Den mannen fikk sparken.
Ja, Tito er en venn av meg. Jeg vil gjerne donere penger
- så biblioteket skal bli et bedre sted. - OK. Jeg henter skoesken.
Earl, se. De fant noe som tilhørte hulemenn her i Camden.
Jeg skjønte hvorfor jeg ikke fant skatten. Jeg visste ikke hvordan det havnet der,
men da kunne jeg stryke nummer 52 fra lista.
Du vet den typen kvinne som ser ut som en stille bibliotekar,
men som når hun fjerner blyanten og slår ut håret,
ser vill og sexy ut.
Skulle ønske det var meg.
Jeg heter Dotty.